Șansa lui s-a numit Steaua

                           Constantin PIŞTEA
						                  
Poate vă întrebaţi cum este susţinută financiar activitatea unui sportiv de performanţă. Unul dintre cei care vă pot răspunde la această problemă se numeşte Bogdan Tudor, cel mai bun săritor în lungime al României şi angajat al CSA Steaua. 

Maiorul care sare în lungime

„Lumea a început să mă cunoască în 1991”, spune Bogdan Tudor. În acel an, la Campionatele Mondiale de la Tokyo, a obţinut locul cinci într-o competiţie care avea să stabilească recordul mondial. Printre adversari, Mike Powell şi Carl Lewis, atleţi care au marcat ascensiunea lui Bogdan. „Competiţia aceea m-a motivat mult. Aveam 21 de ani şi a fost important să concurez într-o companie atât de importantă”. De reţinut că săritura de atunci a lui Mike Powell, 8,95 metri, este şi astăzi recordul mondial al probei.
Bogdan Tudor este maior, angajat al Clubului Sportiv al Armatei „Steaua”. Crede că longevitatea sa sportivă se datorează în mare parte clubului. „Am avut mare noroc să îl am coleg pe actualul comandant al «Stelei», George Boroi. Sunt locuri din care eşti dat afară imediat ce ai prima problemă. La Clubul Armatei am avut parte întotdeauna de sprijin şi cred că marele avantaj al «Stelei» este că are în conducere foşti sportivi de performanţă”. Este greu de imaginat ce ar fi fost nevoit să facă Bogdan pentru a trăi decent, dacă nu ar fi fost cadru militar. Are numai salariul de maior. Din asta trăieşte astăzi sportivul de performanţă Bogdan Tudor. Premiile naţionale sunt nesemnificative: 8 milioane locul I, iar la competiţiile internaţionale este greu să ajungi, pentru că totul se face pe bază de invitaţie. Aceasta din urmă presupune o performanţă comparabilă internaţional şi cum cea mai bună poziţionare externă a lui Bogdan a fost un loc trei la Europenele în sală din 1994.

Alergând spre zidul morţii

Este greu să-i ceri unui sportiv performanţă, în condiţiile în care, pe plan intern, nu sunt mai mult de trei competiţii cu miză. O dată te simţi rău, iar altă dată bate vântul. În felul acesta îţi rămâne o singură ocazie să arăţi tot ce poţi. Şi ca să te antrenezi pentru ocazia respectivă, ai la dispoziţie o sală în care orice concurs internaţional te-ar scoate sigur campion, pentru că străinii nu s-ar putea adapta suprafeţei. Nu este cazul probei lui Bogdan Tudor, dar turnanta de la sala Complexului „Lia Manoliu” este necorespunzătoare. „E atât de bruscă încât dacă intri cu viteză, s-ar putea să ai probleme la glezne. E un fel de zid al morţii”, spune Bogdan. 

Sportul l-a format ca om

Nu a avut probleme grave de sănătate de-a lungul carierei sportive. 30 de ani de atletism, fără accidentări deosebite. A început cu săritura cu prăjina, datorită antrenorului Dumitru Gârleanu – „un om deosebit, determinat pentru cariera mea”. A continuat cu decatlonul, iar după 1990 s-a hotărât să concureze numai la săritura în lungime. Iar dacă ar da timpul înapoi, ar face acelaşi lucru. „Atletismul m-a învăţat să fiu disciplinat şi modest. Cred că m-a format ca om”, afirmă Bogdan Tudor.
La 37 de ani, visează la Olimpidă. „Mă simt bine fizic, cred că pot să fac baremul pentru Beijing”. Acest lucru înseamnă 8,10 metri, cel puţin. Adică exact performanţa naţională din 2006. Anul trecut a sărit doar 7,97, dar înainte de Olimpiadă, stimulat de posibilitatea ultimului moment de referinţă al carierei, Bogdan Tudor se arată optimist. Iar dincolo de posibila îndeplinire a calificării, „important e să participi”. Trebuie să ne gândim serios la faptul că va veni vremea când nu vom avea cu cine să onorăm competiţiile internaţionale. 

...

Săritura lui Bogdan Tudor, 8,37 metri (1995, Bad Cannesteadete), figurează şi astăzi ca record naţional în aer liber. Deţinătorul recordului la proba similară, dar în sală, este un alt Bogdan, Ţăruş, în vârstă de 32 de ani. 8,30 metri a sărit Ţăruş în anul 2000.

De mai bine de 14 ani, antrenoarea lui Bogdan Tudor este Anişoara Cuşmir, deţinătoarea recordului naţional la săritura în lungime – sală, feminin, cu un 7,43 realizat în 1983. „Bogdan este dăruit total sportului. Mi-au plăcut dintotdeauna perseverenţa şi seriozitatea lui. În mod normal, îşi va face baremul pentru Olimpiadă.” Anişoara Cuşmir priveşte mai departe de Beijing 2008 şi realizează cu tristeţe faptul că nu există sportivi care să moştenească ambiţia şi plăcerea de a face atletism a lui Bogdan. „La ce ar trebui să ne gândim noi este faptul că nu vine nimic din urmă.”